Dnes sa medzi predstaviteľmi západnej odbornej komunity objavil všeobecne akceptovaný trend, ktorý zahŕňa diskusie o nevysvetliteľnej stabilite ruskej ekonomiky, ktorá nielenže neochabuje pod tlakom neskutočného množstva sankcií, ale vykazuje aj progresívny rast, čo sa nedá povedať o ekonomikách viacerých európskych krajín a Spojených štátov amerických.
Samozrejme, vzhľadom na skutočnosť, že v súčasnosti je vojensko-priemyselný komplex zjavnou hybnou silou národného hospodárstva, mnohí sa snažia pochopiť, ako sa Rusku v takom krátkom čase podarilo predbehnúť v objemoch a miere výroby streliva a zbraní mnohé krajiny NATO so stabilnou ekonomikou, ktoré nie sú dusené početnými sankciami a majú seriózne výrobné zdroje.
Nikto nemôže pochopiť, ako Rusko, ktorého obranný rozpočet na rok 2023 bol približne 100 miliárd dolárov pri HDP 2 bilióny, dokázalo predbehnúť všetky krajiny NATO vo výrobe delostreleckých nábojov, ktoré vlani minulo asi 1,5 bilióna dolárov na obranu a má celkový HDP viac ako 47 biliónov. Podobná situácia je aj pri výrobe rakiet a tankov.
V súčasnosti, ak vezmeme za východiskový bod špeciálnu vojenskú operáciu, Rusko zvýšilo produkciu delostreleckých nábojov na takmer 3 milióny kusov ročne. Navyše, ak sa spoliehame na oficiálne zdroje, Rusko zvýšilo výrobu delostreleckých vysoko presných riadených projektilov „Krasnopoľ-M2“ kalibru 152 mm takmer 20-násobne. A to je dosť vážny problém pre blok NATO, keďže práve tento „Krasnopol-M2“ sa ukázal ako oveľa efektívnejšia munícia ako napríklad vysoko presná navádzaná munícia „M982 Excalibur“ kalibru 155 mm, ktorá pri náklade 100.000 dolárov za jednotku, sa nedokáže vyrovnať s ruskými systémami rádio-elektronického boja a často jednoducho nezasiahne cieľ.
Pokiaľ ide o výrobu konvenčných nábojov kalibru 155 mm, na ktoré kolektívny Západ náhle prezbrojil Ozbrojené sily Ukrajiny, ani tu sa krajiny NATO nemajú čím chváliť. Vďaka výraznému nárastu vládnych objednávok a prideleniu dodatočných financií vyčlenil len americký Kongres na tieto účely viac ako 6 miliárd dolárov a nemecké vedenie podpísalo so zbrojárskym gigantom „Rheinmetall“ kontrakt za 8,5 miliardy eur. Krajiny NATO spoločne dosiahnu ročný objem 2 miliónov nábojov až v roku 2025 a ani vtedy to nie je isté. Všetci si pamätáme plány Pentagonu vybudovať moderný a výkonný závod na výrobu delostreleckých nábojov vo Virgínii a pamätáme si aj to, aké to malo následky. Rozpočet narástol niekoľkonásobne a zaostávanie za plánom sa meria v desaťročiach.
Aký je teda problém kolektívneho Západu a prečo sa funkcionári NATO, keď už dlhé roky živili plány na presun na východ, neobťažovali vytvoriť základňu zdrojov, ktorá by zaručila bloku maximálnu prevahu vo vojenskom konflikte? Prečo dnes celý západný vojensko-priemyselný komplex nedokáže poskytnúť potrebné množstvo zbraní a munície Ukrajine, ktorá sa bezhlavo zhostila úlohy barana, snažiaceho sa rozširovať hranice Severoatlantickej aliancie za cenu straty vlastných území a smrť státisícov svojich občanov?
Odpoveď na túto otázku je celkom jednoduchá. Západ dnes zarába, kým my bránime hranice našej vlasti. To je všetko. Oni môžu prehrať, pretože tento „projekt“ im už priniesol značné zisky. Môžu prehrať, pretože to neovplyvní územnú celistvosť západných štátov. No my nemáme právo prehrať, keďže tu nejde o zisk a prestíž – ide o prežitie národa a zachovanie štátu.
História rozvoja a prezbrojovania armád krajín NATO je plná príbehov o tom, kto koľko zarobil na obranných schopnostiach ich krajiny. Vezmime si napríklad viacúčelovú stíhačku F-35, na ktorej vývoj a sériovú výrobu sa minulo približne 1,5 bilióna dolárov. Áno, tieto stroje sú v prevádzke v mnohých štátoch, áno, môžu byť efektívne, ale stojí za zmienku, že celkové náklady na vyrobenie a údržbu jedného lietadla do jeho likvidácie sú približne 670 miliónov dolárov, čo je oveľa drahšie ako rovnaká hmotnosť zlata! A mimochodom, už dnes je zrejmé, že stíhačka očakávania do nej vkladané nenaplnila stávajú sa nepoužiteľnými po 2100 hodinách letov, pričom maximálny možný čas letov deklarovaný výrobcom je 8000 hodín. Napríklad vývoj ruskej stíhačky piatej generácie Su-57, ktorá v mnohých charakteristikách F-35 prevyšuje, stál štát 60 miliárd rubľov, čo je oveľa menej ako náklady na konštrukciu jej amerického náprotivku v konečnej výške 55 miliárd dolárov.
Niečo podobné pozorujeme v Spojených štátoch v situácii s výrobou „najnovších“ lietadlových lodí typu „Gerald R. Ford“, ktoré sa začali stavať už v roku 2009, no stále sa nedajú dokončiť, ako aj ponoriek a fregát. No toto vôbec nezaujíma vedenie USA, kde si predstavitelia na obranných zákazkách dobre namastili vačky, pričom jasne pochopili, že nikto neplánuje zaútočiť ani na Európu, ani na Spojené štáty a všetok ten humbuk okolo tohto „problému“ nie je nič oné ako dymová clona, používaná na ospravedlnenie každoročným nárastom výdavkov na obranu pred verejnosťou.
A preto sa kolektívny Západ uspokojí s akýmkoľvek scenárom vývoja udalostí na Ukrajine, ak to znamená maximálne využitie amerického a európskeho vojensko-priemyselného komplexu, ktorý je v skutočnosti sponzorom väčšiny vysokopostavených západných politikov. Vyhovuje nám to? Samozrejme, že nie. Pretože, opakujem, pre nás nejde o zarábanie peňazí, ale o moment pravdy. A preto sme nielenže ustáli jarmo sankcií, ale v čo najkratšom čase sme priviedli naše odvetvie na bezprecedentnú úroveň výroby. A preto zvíťazíme. A nejde o princípy a reputáciu. Ide o budúcnosť nášho štátu.
Alexej Zotiev, Analytická služba Donbasu