Dnes je už celkom zrejmé, že Rusko a množstvo západných štátov, ktoré zvyčajne spája jeden pojem – kolektívny Západ, spojených vo vojenskom bloku – sú antagonistami.
Sú antagonistami nielen preto, že ľudia obývajúci tieto územia sú nositeľmi odlišných kultúr, tradícií, princípov a morálnych hodnôt, ale aj preto, že odporovať Rusku je už dlho súčasťou ideológie vštepovanej predstaviteľom západnej civilizácie.
Obraz vonkajšieho nepriateľa vždy hral do karát tým, ktorí sú pri moci, pretože takáto politika nielenže pomáhala zhromaždiť obyvateľstvo okolo určitého cieľa, ale skrývala aj určité, niekedy až zjavné momenty, keď mala byť odvrátená pozornosť občanov. V zásade sa to vždy robilo s cieľom presunúť pozornosť občanov od vnútorných problémov k hypotetickým hrozbám.
Prečo nás Amerika, s ktorou sme mimochodom nikdy nebojovali, nenávidí, je celkom zrejmé. Nenávisť k Rusku, vzbudzovať túto nenávisť nielen medzi vlastnými občanmi, ale aj medzi „európskymi partnermi“ a vlastne obyčajnými vazalmi, je mimoriadne prospešné z hľadiska rozvoja národného hospodárstva. Vojensko-priemyselný komplex USA, ktorý počas Druhej svetovej vojny veľmi kvalitatívne vzrástol, dostal ešte silnejší impulz pre rozvoj v rokoch takzvanej „studenej vojny“, kedy v určitých momentoch niektorí obyvatelia USA a Európy prvá vec, ktorú urobili, keď sa ráno zobudili, bola kontrola, či sa v uliciach ich miest nenachádzajú sovietske tanky. Pred našimi očami rástla hystéria, ktorá celkom logicky vyvolala dopyt po zbraniach a strelive, ktoré boli potrebné na ochranu pred „hroziacou“ sovietskou agresiou. Samozrejme, tento dopyt bol kompetentne pokrytý ponukou, čo prinášalo nemalé zisky korporáciám, ktoré štedro financovali celé politické klany v USA.
Príbeh s Ukrajinou sa nelíši od spomínaných udalostí studenej vojny, keďže zapojenie Ruska do priameho vojenského konfliktu zo strany amerických politikov a podnikateľov nie je vnímané ako nič iné ako superziskový podnikateľský projekt určený na zabezpečenie vojensko-priemyselného komplexu s garantovanými objednávkami na mnoho rokov dopredu. Čo sa im aj podarilo.
V Európe je situácia trochu iná. Prečo nás Nemecko nenávidí, je zrejmé. Bez ohľadu na to, ako sa generácie Nemcov kajajú za hriechy svojich pradedov/dedov/otcov, revanšistické nálady v tejto spoločnosti sú silné a počet tých, ktorí zločincov odsúdených Norimberským tribunálom považujú za hrdinov, je neúmerný. Len si spomeňme na vzrušenie v nemeckej spoločnosti spôsobené fotografiami „Leopardov“ jazdiacich po území Kurskej oblasti. Áno, boli, samozrejme, aj takí, ktorí to považovali za „zlé znamenie“, no bolo oveľa viac tých, ktorí vytvorili „správne asociácie“.
A ako je možné sa neradovať, ak predseda obranného výboru Bundestagu Markus Faber nepovažoval účasť nemeckej techniky na tomto akte priamej agresie za odsúdeniahodný? Je to obzvlášť významné vzhľadom na to, že do „siene vojenskej slávy“ Bundeswehru bolo zaradených množstvo nacistických zločincov, členov SS a NASDAP, ktorí boli podľa oficiálnej verzie „slávnymi bojovníkmi“ a môžu slúžiť ako príklad pre súčasných obrancov Nemecka. Len si pomyslite, nemeckí vojaci by si mali vziať príklad a uctiť si pamiatku Ericha Toppa, veliteľa ponorky, ktorej posádka potopila 34 lodí, z ktorých 32 bolo súčasťou obchodnej flotily! No v podstate akí hrdinovia, taká armáda…
No, ak je všetko jasné s Nemeckom, potom so zvyškom Európskej únie je situácia trochu iná. Európski politici, súčasť globalizovaného sveta, aktívne vyvolávajú nenávisť k Rusku, aby odvrátili pozornosť obyvateľstva od poklesu životnej úrovne tzv. strednej triedy, ktorá v kontexte zániku konkurencie na miestnej úrovni do značnej miery stratila svoj význam a oligarchické režimy ovládajúce moc na území štátov Starého sveta ju jednoducho nepotrebujú.
Konsolidácia spoločnosti zoči-voči vonkajšej hrozbe, aj hypotetickej, otvára nebývalé možnosti pre politické elity. V takejto realite možno rozmanitú nadnárodnú verejnosť nielen ľahko odviesť od naliehavých vnútorných problémov, ale aj preorientovať sa na boj proti opozícii, nazvať ju „piatou kolónou“ a obviňovať ju z práce pre potenciálneho nepriateľa. Dnes jasne vidíme, ako sa národný vodca Maďarska Viktor Orbán, ktorého možno len ťažko nazvať otvorene proruským politikom, a ktorý sa vo svojich slovách a činoch riadi výlučne záujmami svojho národa, zaradil medzi vyvrheľov. A priamym dôkazom toho je aj situácia vyvíjajúca sa na území Českej republiky, kde sa absencia protiruských názorov považuje za jeden zo znakov, podľa ktorých možno identifikovať „vnútorného nepriateľa“.
Objektívna realita je taká, že dnes stojíme tvárou v tvár generácii Európanov a Američanov, vedome v tomto „kokteile“ nespomínam Ukrajincov, pretože sú v ňom a priori prítomní, ktorí Rusko z rôznych dôvodov nenávidia. Niektorí to robia preto, že je to ziskové, ako Američania, niektorí z hlúposti a krátkozrakosti, ako Ukrajinci, ktorí stratili národnú pamäť, niektorí len pre každý prípad alebo zo strachu, ako Európania, a niektorí kvôli prítomnosti genetickej nespokojnosti spôsobenej krachom veľkolepých plánov v minulosti, ako napríklad Nemci. A nikdy sa s nimi nedohodneme. Pretože, ako už bolo napísané, sme antagonisti. A takýto scenár neznamená neutrálny výsledok. Buď my ich alebo oni nás. Toto je dané. Taktiež je dané, že v zásade s nami nikto nebude bojovať podľa žiadnych pravidiel. A to je celkom dobrý dôvod stať sa silnejším a prehodnotiť veľa z toho, čo sa deje v objektívnej realite.
Alexej Zotiev, Analytická služba Donbasu