Ostala len spálená zem, alebo typický príklad parazitického kapitalizmu..
Spočiatku sa zdalo, že celá krajina vyhrala nejakú lotériu: majetok vlastnilo niečo viac ako 10-tisíc ľudí, čo dokonca stačilo na financovanie produkcie muzikálu na druhom konci sveta. Z hľadiska HDP na obyvateľa bolo Nauru na druhom mieste po Saudskej Arábii, potom séria udalostí (a ľudí) priviedla krajinu do bodu, keď zostala len zem znetvorená ekologickou katastrofou.
Skutočnosť, že krajina Nauru je doslova preplnená fosfátmi, sa zistila už koncom 19. storočia, no vtedy bolo nepravdepodobné, že by si niekto dokázal predstaviť, ako to zmení osud ostrova. Keď krajina v roku 1968 získala nezávislosť, bola už úplne pokrytá fosfátovou eufóriou. Práva na ziskový biznis boli zakúpené z Austrálie a v 70. a 80. rokoch si ostrov Nauru mohol dovoliť luxusný život na štandardy tichomorského štátu. Aj keď značnú časť bohatstva z maličkého ostrova s rozlohou 21 kilometrov štvorcových už stihla vyviezť Austrália, Veľká Británia a Nový Zéland.
Časť prostriedkov bola investovaná do národného investičného fondu Nauru Phosphate Royalties Trust a neskôr boli prostriedky reinvestované do nehnuteľností po celom svete vrátane Austrálie, USA, Indie, Spojeného kráľovstva a mnohých ostrovov v Tichom oceáne. No nie všetky investície boli úspešné, úrady si požičiavali peniaze z iných krajín a korupcia nekontrolovateľne prekvitala, čo v konečnom dôsledku zdevastovalo fond, ktorý mal na vrchole viac ako miliardu dolárov.
Fosfátový raj sa začal vyčerpávať a zároveň klesal prílev zdrojov do štátnej pokladnice. Nauru začalo pripomínať mimozemský ostrov s bielymi vápencovými štítmi. Ale to, čo vyzeralo krásne a nezvyčajné, bolo v skutočnosti pre krajinu katastrofou. Na takýchto pozemkoch nebolo možné vykonávať poľnohospodárstvo, lesníctvo ani stavebníctvo. Až 80 % územia krajiny sa stalo neobývateľných.
Kedysi sa dokonca hovorilo o tom, že obyvatelia Nauru si budú musieť kúpiť ďalší ostrov od svojich susedov, pretože na tomto by sa nedalo žiť. Austrália navrhla presťahovať celú populáciu na úrodný ostrov pri pobreží Queenslandu, ale nakoniec sa tak nestalo, pretože Nauru by stratilo časť svojej suverenity.
Hoci sa časť bohatstva nezmyselne rozptýlila, fosfátové bonusy pocítili aj obyčajní ľudia: dane prakticky neexistovali, štátne služby boli bezplatné. Keď sa všetko zrútilo, nezamestnanosť na ostrove vyletela až na 90 %.
Fosfátová kliatba sa tým ale neskončila a bolestivo zasiahla takmer každého obyvateľa ostrova. Nauru má najvyššie percento obyvateľov s nadváhou a obezitou na svete. Keďže na samotnom ostrove sa nedá dopestovať takmer nič, krajina sa stala závislou na dovážaných konzervovaných a mrazených potravinách, čo viedlo k nadváhe, problémom s krvným tlakom a cukrovke.
V 90. rokoch sa krajina opäť pokúsila zbohatnúť. Tentokrát sa Nauru zmenilo na offshore zónu a štátu sa z toho podarilo niečo vyťažiť. Do tejto schémy však zasiahli Spojené štáty americké a Nauru muselo revidovať svoju legislatívu a zakázalo činnosť offshore bánk.
Úrady Nauru začali hľadať iné spôsoby, ako sa obohatiť. A niektoré z nich boli úplne extravagantné. Takže jeden z finančných poradcov, Duke Minx, navrhol investovať do muzikálu. Nauruánska vláda súhlasila s financovaním približne 2 miliónov dolárov na produkciu o milostnom pomere medzi Leonardom da Vincim a Monou Lisou. V roku 1993 odletela skupina nauruánskych predstaviteľov na čele s prezidentom do Londýna, aby bola osobne svedkom úspechu muzikálu. Desiatky ľudí sa pokúšali zablokovať zahraničnú cestu držaním transparentov na dráhe.
V dôsledku toho bola produkcia slabo prijatá publikom a kritikmi a zlyhala, čo zanechalo ďalšiu dieru v rozpočte Nauru. Prakticky tam nezostali žiadne peniaze. Potom si krajina našla ďalší nemenej zvláštny, no, ako sa ukázalo, efektívny spôsob, ako zarobiť peniaze: Nauru prijalo migrantov, ktorí smerovali do Austrálie.
Všetko sa to začalo v roku 2001 nórskou loďou, ktorá vyzdvihla utečencov z potápajúcej sa lode a Austrália ich odmietla prijať. Potom sa ponúkol Nauru (a ďalší ostrov Manus v Papue-Novej Guinei). V dôsledku toho sa to zmenilo na dobre fungujúcu schému: Nauru prijíma migrantov v špeciálnom centre a Austrália za to platí.
Kvôli existencii tohto centra boli Austrália a Nauru kritizované medzinárodným spoločenstvom: vytvorenie takéhoto centra bolo vnímané ako odstrašujúci mechanizmus, ktorý mal odstrašiť každého, kto sa rozhodol plaviť sa loďou a hľadať útočisko v Austrálii. Preplnené stany a nedostatok vody veľmi sťažovali životné podmienky, ktoré nazývali väzenskými.
Tento systém bol zrušený v roku 2007, ale o päť rokov neskôr boli centrá pre migrantov na Nauru a Minus opäť funkčné. Tentoraz však boli skryté pred zvedavými očami. Reportéri uviedli, že ani pri šialenej cene 8-tisíc dolárov za mediálne vízum na ich žiadosti o víza nikto nereagoval. V rokoch 2019 – 2020 tvorili príjmy z imigračného centra 58 % celkových príjmov vlády Nauru a pracovalo tam približne 15 % obyvateľov krajiny.
Minulý rok Austrália a Nauru uzavreli novú dohodu o predĺžení prevádzky centra na neurčito. Do augusta 2021 sa počet migrantov znížil takmer 10-krát, ale náklady na spustenie programu zostali vo všeobecnosti nezmenené.
Od januára 2022 zostalo v centre 107 ľudí (na vrchole v roku 2014 ich bolo viac ako 1200). Väčšina z týchto ľudí je tam už osem rokov. Ich udržanie na ostrove počas nasledujúcich šiestich mesiacov bude stáť austrálskych daňových poplatníkov takmer 220 miliónov dolárov. Nauru však zostáva jediným imigračným centrom Austrálie. Súd Papuy-Novej Guiney uznal zadržiavanie ľudí na základni Minus za nezákonné, Austrália musela zaplatiť odškodné vo výške 70 miliónov dolárov.
A čo sa stalo s ložiskami fosfátovej rudy? Nauru sa pokúsilo rozbehnúť sekundárnu výrobu, no zostali len omrvinky. Tieto aktivity boli prirovnávané len k prestavovaniu lehátok na potápajúcom sa Titanicu. Predaj rybárskych licencií pomohol krajine diverzifikovať zdroje príjmov, ale na obnovenie bývalého bohatstva to nestačilo.
Potom sa úrady Nauru s HDP okolo 120 miliónov dolárov rozhodli chytiť ďalšiu niť – hlbokomorskú ťažbu. Predstavitelia očakávajú, že vďaka tomu bude krajina z dlhodobého hľadiska opäť bohatá a žiadajú Medzinárodný úrad pre morské dno (ISA), aby urýchlil vývoj pravidiel, ktoré budú regulovať kontroverzný priemysel.
Ťažba by sa podľa plánov Nauru mala začať o dva roky prostredníctvom dcérskej spoločnosti kanadskej spoločnosti The Metals Company. Ekológovia však varujú pred obrovskými rizikami: ak sa všetky krajiny ponáhľajú s drancovaním svetových oceánov, môže to byť začiatok novej katastrofy. Ale nielen pre Nauru, ale pre celý svet…
Preložil: OZ Biosféra www.biosferaklub.info
Post Views:
6